Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hän ei halua tulla ulos. -Mitä?
Hän tahtoo jäädä sisälle. -Miksi?
Hänestä maailma on liian hullu.
Onko teillä allergioita?
Ei, mutta… -Älkää liikkuko.
Selvä. -Levittäisittekö reitenne?
Hengitelkää.
Rentoutukaa.
Pystyt siihen, pikkuinen.
Kas noin. Se on ohi.
Pärjäsitte hyvin. -Hyvin hoidettu.
Sillä lailla.
Hienoa.
Mitä tapahtui? -Hän päätti jäädä sisälle.
Kuka? -Mateo. Hän ei halua tulla ulos.
Näin kärryssä sakset.
Entä nyt?
En minä tiedä.
Miten hän saa ravintoa?
Kai hän syö minua.
Ja sinua.
BARDO, VALEKRONIKKA KOURALLISESTA TOTUUKSIA
Tervetuloa Metro Expo -linjalle.
Tämän junan päätepysäkki on -
Santa Monican keskustan asema.
Seuraava pysäkki on Expo Park/USC.
Onko tuo normaalia?
Onko tuo normaali ääni?
Useimpien pelkäksi huhuksi uskoma onkin ollut totta.
Maiden välit ovat kiristyneet viikkoja, ja Meksikon presidentti Carlos Soler -
tapasi tänään Valkoisessa talossa Halbrookin ulkoministerin.
Vasta vähän tiedetään, mutta lähteiden mukaan -
USA:n hallitus on ehkä hyväksynyt Amazonin aikeet -
ostaa Meksikon osavaltio Baja California.
Aivan, kuulitte oikein. Amerikkalainen yritysjätti Amazon -
haluaa ostaa Meksikon osavaltion Baja Californian,
ja sillä on Yhdysvaltain hallituksen tuki.
Muuta presidentit Halbrook ja Soler eivät lehdistötilaisuudessa sanoneet.
Maiden rajat ovat ihmisen tekemiä.
Niiden on oltava alisteisia ihmisten tarpeille.
Rajaa siirtämällä -
kolmannen maailman alueesta voi tulla ehkä jopa luvattu maa.
Presidentti Solerille ja minulle tämä kauppa -
on kunnianosoitus kummallekin maalle.
Juhlikaamme tätä mittasuhteiltaan mahtavaa taloudellista yhdentymistä.
Neuvotellen, ei miehittäen.
Tästä kaupasta hyötyy Meksikon kansa…
Hän on odottanut teitä.
Suurlähettiläs Jones.
Herra Gama.
Asutteko nyt linnassa?
Ei, täällä on vain tänä iltana jokin tapahtuma,
ja Meksikon hallitus pyysi minua puhumaan.
Nyt on meneillään harjoitukset.
Pahoittelut, että pakotin tänne asti.
Ei se mitään.
Luulin jo, että presidentti Halbrook oli nimittänyt teidät Meksikon keisariksi.
Ei vielä.
Mitä tuolla tapahtuu?
Kuten tiedätte, meillä on -
Meksikon ja Amerikan välisen sodan päättymisen 175-vuotisjuhlat.
"Juhlat"?
Tai siis kunnianosoitus.
Se ei kylläkään ollut sota. Se oli miehitys.
Nuorukaiset molemmin puolin osoittivat toisiaan aseilla.
Menetettyjä henkiä. -Menetitte muutamia tuhansia.
Meiltä meni enemmän, ja hävisimme puolet maasta.
Mutta ettehän te hävinneet.
Totta, koska te vain otitte sen.
Maksoimme siitä. -Niin. 15 miljoonaa pesoa.
Ei puhuta menneistä. Maistuisiko tee?
Ei, kiitos.
Olen pyytänyt haastattelua presidentti Halbrookilta jo kauan.
Lupasin hänen kansliapäällikölleen -
ajaa Valkoisen talon nurmikon ilmaiseksi.
Voi teitä!
Voin ehkä viimein auttaa teitä.
Ihanko totta?
Mitä sanoisitte tunnin haastattelusta yksinoikeudella,
kahdestaan presidentin työhuoneessa?
Oletteko nyt tosissanne? -Olen.
Se vaatisi tosin pientä palvelusta. -Niin arvelinkin.
Presidentti tietää painoarvonne Latinalaisessa Amerikassa.
Meillä on työn alla uusi diili.
Siitä haluankin kysyä. -Kuulkaa.
Tämän hallinnon on lähennyttävä latinalaisyhteisöä ja eritoten Meksikoa.
Nyt kun voitatte tämän Alethea-palkinnon,
nousette keskeiselle paikalle vakavan journalismin kentällä.
Tiedätte, etten suostu muuttamaan puhettani.
Luulin, ettei sitä ole vielä. -Ei olekaan.
Eli teidän ei tarvitse muuttaa sitä.
Ehkäpä ajatus siitä haastattelusta antaa siihen uusia ideoita.
Miettikää asiaa.
Sopiiko?
No niin.
Saatan teidät ulos.
Miten perhe jakselee?
Ihan hyvin, kiitos.
Saattekin opastaa minua täällä.
Tämä on tuttu paikka lapsuudesta.
Opiskelitteko täällä?
En, meidät tuotiin tänne oppimaan niños héroesista.
Tiedättekö siitä? -Toki.
Enkä tiedä.
Meksikon ja Amerikan sodan lopussa joukko opiskelijoita, kadetteja,
joutui tässä linnassa amerikkalaissotilaiden piirittämäksi.
Oikeasti heidät suorastaan teurastettiin,
mutta ajan myötä tapahtumasta syntyi myytti.
Mikä myytti?
He olivat vasta poikasia. -Aivan.
Siksi kutsumme heitä lapsisankareiksi.
Ylistetyt maanmiehet!
Ennen kuin se joutuu vihollisen käsiin,
vien isänmaan lipun mukanani!
Nouskoon myytti Meksikon ylle -
ja meitä ikuisesti suojelkoon!
Ei helvetti.
Oletteko jo kirjoittanut puheenne?
Vain meksikolaiset osaavat kääntää häpeällisen tappion myyttiseksi voitoksi.
Silverio-herra?
Särkeekö päätä? -Vähän.
Korkea ilmanala ja saasteet vaivaavat aina alkuun Meksikossa.
Sama juttu isälläni, kun hän palaa pääkaupunkiin.
Hän sanoo, ettei Meksiko ole maa vaan mielentila.
Tuo oli hyvä. Miten isäsi voi?
Hyvin. Jumissa Oaxacassa. Keuhkotauti pahana.
Ikävää. Kerro terveisiä.
Toki. Pysähdynkö apteekin kohdalla?
Ei tarvitse. Kiitos, Antonio.
Kuulin radiosta, että menette Luis Valdivian tv-ohjelmaan.
Totta. En olisi halunnut, mutta tiedäthän Lucían.
Hän pakotti minut suostumaan siihen.
Mutta… Ettekö nähnyt, mitä hän sanoi edellisestä dokumentistanne?
Luisko? En. Mitä hän sanoi?
Ei mitään hyvää.
Että myitte sielunne.
Että häpäisitte journalismin ja ties mitä muuta.
Se on dokufiktiota.
Ei tosikkoa voi ottaa vakavasti.
En totta puhuen katsonut dokumenttianne.
Mutta näin sen tyypin televisiossa, ja hän suututti minut.
Luis on vielä palaverissa, mutta hän tulee maskiin moikkaamaan.
Onnittelut, maestro.
Tervetuloa takaisin.
Kiitos!
Milloin olit täällä viimeksi?
Yli 30 vuotta sitten.
Minä synnyin 30 vuotta sitten. Tervetuloa vielä. Sisään vain.
Tervetuloa.
Hei. Avaisitko?
Bocaguanga jatkuu.
Meillä on teille tuore uutisjuttu, jota ette usko.
Tätä miestä ei yritettykään auttaa.
Junassa ei päätepysäkillä ollut enää muita.
Perhanan gringot. Siivooja löysi hänet.
Maannaisemme, Refugio Domínguez.
Hei, Refugio.
Hei. -Onnistuimme löytämään hänet.
Meillä on ilo jututtaa häntä.
Kertoisitteko, mitä tapahtui?
Menin tavalliseen tapaan siivoamaan junanvaunua ja näin, ettei se ollut tyhjä.
Ensin luulin miehen olevan humalassa, koska se on täälläpäin tavallista.
Sitten näin kalat lattialla.
Ne olivat kaikki kuolleita…
No niin! Liikettä! Valmiina!
Ei saa mennä! Odota… Sinne ei saa mennä.
Odota nyt!
Silverio, minä… Pahoittelut!
Silverio, odota.
Seis!
Liikutte eri tahtiin!
Tania, oikealle! -Haista paska! Et tajua mitään!
Aina tätä samaa paskaa, Tania!
Menkää paikoillenne.
Priscilla, paikallesi. Viisi, kuusi, seitsemän, kahdeksan.
Tännepäin.
Perillä ollaan. Jätän sinut tähän.
Kiitos. -Eipä kestä.
Pettävätkö silmäni?
Terve, Marta. -Silverio Gama.
Luulin, että räjähdit Afganistanissa maamiinaan.
Yhtenä kappaleena tässä. Vielä.
Kauanko siitä on? -Iäisyys.
Vuosisatoja.
Anteeksi, olin niin… -Kiireinen. Tiedän.
Olisit silti voinut dokumenttiesi välissä tulla käymään.
Istuhan alas.
Tuossako aiot esiintyä? -Riisunko sen?
Riisu vain.
Luis yritti kovasti iloita puolestasi.
Hän lähetti kuusi pulloa proseccoa.
Se on hänen tapansa onnitella sinua sanomatta sitä.
Hän ei toipunut hylkäyksestäsi.
En minä häntä hylännyt.
Lähdin pois vuodeksi, mutta viivyinkin 20 vuotta.
Pakenin sensuuria, ja katso, missä nyt ollaan.
Raadoin saadakseni nimeä itsenäisenä journalistina -
ja sitten elokuvantekijänä.
Äiti on yhä sitä mieltä, että se oli elämäni surkein päätös.
Luiskin olisi voinut lähteä. Ei kukaan pakottanut jäämään.
Kerran hän kritisoi Meksikon presidentin ja tämän lakeijojen epäpätevyyttä.
Kanavan kusipääpomo sai paskahalvauksen, kävi Luisin kimppuun kesken lähetyksen -
ja melkein hirtti hänet munista studiossa.
Ihme, että Luisilla on vielä show'nsa.
Tällä kanavalla ei ole sankareita. Siedämme kaikki samaa paskaa,
jottemme menetä sitä vähää, mitä meillä on.
Tania?
Mitä?
Tania Kristel?
Mitä toljotat?
Anteeksi.
Tunnenko sinut?
Et, mutta minä tunnen sinut. Katsoin sinua ennen televisiosta.
Mitä ajattelet?
Don Silverio Gama!
Luis, mitä mies? -Missä sinua on pidetty?
Hei.
Tervetuloa takaisin. Anna hali. Jätä hänet rauhaan, Marta.
Heti kun olen valmis.
Ei tuota naamaa voi korjata.
Viisi minuuttia.
Älä liiku. -Mitä sinä teet?
Eeppistä. Twitterini räjähtää. -Riittää jo!
Älä nyt nillitä.
Katso nyt häntä.
Hän on yhä vihainen, kun jätin hänet pulaan.
Raivoissani!
Minulla on Meksikon suosituin talk show.
Haastattelet pelkkiä tubettajia.
Uutta sekin, vai mitä?
Valmis.
Halataan.
Oli ikävä. Täältä me aloitimme. -Aivan.
Montako päivää olet täällä? -En monta.
Joko kirjoitit puheesi seremoniaa varten?
En. -Arvasin.
Pidin edellisestä dokumentistasi Valekronikka kourallisesta totuuksia.
Hullua kamaa. -Piditkö siitä?
Ihan pirusti.
Mutta se kohta, jossa vedät röökiä Hernán Cortésin kanssa, oli vähän liikaa.
Mistä sinä muka tiedät, mitä Cortés tai Juan Escutia ajatteli?
Eikö elävien joukosta löytynyt ketään haastateltavaa?
Teetkö jo seuraavaa? -Kerään rahoitusta.
Teen tutkimusta ja reissaan monta kuukautta.
En käsitä, miten voit nuuskia niin kauan yhtä asiaa.
Maailma muuttuu joka viikon, päivän, twiitin myötä.
Kymmenen sekuntia. -Kysymykset?
Minähän annoin ne jo. -Minulla ei ole kysymyksiä.
Hetkinen. On minulla ne. Valmiina.
Aloitetaan!
Ota rennosti.
Tervetuloa ohjelmaamme Supongamos. Meillä on tänään erikoisjakso.
Vieressäni istuu hyvä ystäväni -
ja entinen uutisankkuriparini, Silverio Gama.
Tunnettu dokumentaristi, ja uskokaa tai älkää, ensimmäinen meksikolainen,
joka saa Alethea-palkinnon journalistisesta etiikasta.
Amerikan journalistiyhdistys jakaa sen joka neljäs vuosi.
Saat sen Los Angelesissa muutaman päivän päästä.
Tämä haastattelu tehdään yhteistyössä Los Molinos -kahvin kanssa.
Onpa aromikasta.
Kerrassaan ihanaa.
Mitä kuuluu? Miltä tuntuu palata Meksikoon?
Jännittää varmaan hirveästi. Palkinnolla on kai suuri merkitys?
Silverio?
Mitä tapahtui?
Tarkistaisimmeko hänen mikkinsä? Meillä taitaa olla mikrofoniongelma.
Pahoittelut. Suorassa lähetyksessä on aina riskinsä.
Kysyn nyt suoraan, Silverio.
Joidenkin mukaan amerikkalaisliberaalit käyttävät sinua,
ja palkinto on hyvitys äärioikeiston hyökkäyksistä maatamme kohtaan.
Oletko tietoinen tästä?
Olettakaamme, että saat palkinnon,
jotta meksikolaisyhteisö olisi tyytyväinen -
Los Angelesissa.
Etkö halua puhua siitä?
Puhutaan sitten yksityiselämästäsi. Kuten suuri Charles Sainte-Beuve sanoi,
ihmisen yksityiselämä, hänen tekonsa ja päätöksensä,
jopa ruokansa, määrittää hänen työtään.
Suutuitko tosiaan, kun sinua sanottiin lapsena "murjaaniksi"?
Että äitiäsi ja isoäitiäsi hävetti, koska näytit -
tummemmalta kuin olisi pitänyt?
Enemmän kotoperäiseltä kuin valkoiselta?
Väheksyivätkö he oikeasti?
Oma perheesi?
Señor…
Alejandra Bravo kertoi Instagramissa… Muistatko ensimmäisen tyttöystäväsi?
Karkasit hänen kanssaan 16-vuotiaana seikkailemaan,
mutta kieltäydyit riisumasta alushousujasi!
Koska pelkäsit Jumalan vihaa ja helvettiä.
Mitä oikein ajattelit? Että menisit vihille neitsyenä?
Suuri Silverio Gama oli tummaihoinen autonpesijä,
mitättömyys, B-luokan radiojuontaja.
Mutta nyt hän on UNAM:n kunniatohtori.
Ranskassa hän on Chevalier des Arts, vaikka opiskelu jäi kesken.
Hän on etuoikeutettu porvarisika,
joka katsoo tehtäväkseen kuvata köyhyyttä ja yhteiskunnan hylkiöitä,
vaikka kaveeraa tämän kanavan pomon kanssa.
Hänen perheensä kannattaa Club América -joukkuetta.
Miltä "totuuden vahtikoirasta" tuntuu maistaa omaa lääkettään?
Teit pitkään kapitalistisia tv-mainoksia, ja yhtäkkiä olet muka taiteilija.
Ystävämme ei ole näköjään juttutuulella.
Viisas ymmärtää vähästäkin.
Mahtavaa, Silverio.
Gringoille ja ties kenelle suusi kyllä käy,
mutta täällä et suostu puhumaan.
Häpeäisit.
Käydään lyhyellä mainostauolla. Jatketaan kohta.
Silverio.
Kuuletko minua?
Meni vähän myöhään.
Missä olet?
Yritin saada Halbrookilta haastattelua.
Tunnen, että kuulet.
Kuulen sinut, Lucía.
Siinähän sinä olet.
Missä sinä olit? -En tiedä.
Miten niin? -Olin asioilla.
Mikset mennyt Luisin haastatteluun?
Haluatko juotavaa?
Supongamosin tuottajat soittavat jatkuvasti.
En tiennyt, mitä sanoa. -Soitan sinne.
Luis soitti monta kertaa raivoissaan.
Haastattelua oli puffattu koko viikko.
Sinä sovit sen. Minä en halunnut mennä.
Ai se on nyt minun syytäni.
Pelkäsin, että he nöyryyttäisivät minua, tekisivät naurunalaiseksi.
Miksi he niin tekisivät?
Koska koko juttu on vitsi.
Mikä?
Haen hyväksyntää ihmisiltä, jotka halveksivat minua.
Toimin ennen kuin ajattelen toivoen, että saan toivomani, ja kun saan,
inhoan sitä.
Ja häpeän, että halusin sitä.
Mistä sinä puhut?
Olen aina yrittänyt vakuuttaa itseni työni tärkeydestä,
tunnustuksen arvosta.
Kun saan sitä, se ei tunnu miltään.
Tunnen vain, etten ansaitse sitä.
Totta kai ansaitset. -Miten niin? Se on ylimielisyyttä.
Ylimielisyyttä on nöyryyden puutteesi. Hakkaat päätä seinään.
Raadat ja pysyt piilossa vuosia. Kun näytät teoksesi ja saat arvostusta,
katkeroidut, luovutat, masennut ja esität uhria.
Tiedetään. -Se on uuvuttavaa.
Tahtoisin muuttaa monia asioita, mutten pysty. Olen yrittänyt.
Huijarisyndroomasi on säälittävä. Olisit voinut edes soittaa.
Niin Luis ja muut ajattelevat.
He tietävät sen. -Hulluutta.
Sitä muuttuu väistämättä sellaiseksi millaisena uskoo muiden itseään pitävän.
Ihmisiä kiinnostaa vain yksityiselämämme latteudet.
Teoillamme ei ole mitään merkitystä.
Nytkö sinä vasta sen tajuat?
Luis mustaa mainettasi netissä ohareiden takia.
Nyt ei naura studioyleisö, vaan miljoonat seuraajat. Katso tätä.
Elämä on vain sarja idioottimaisia kuvia.
Esille millä hinnalla hyvänsä.
Meistä näytetään aina vain kuvia paskalla, persettä pyyhkimässä, nenää kaivamassa.
Lopeta.
Mitä? -Huulesi eivät liiku.
Häiritseekö se?
Häiritsee, lopeta. -Hyvä on, lopetan.
Sinun on soitettava Luisille.
Tiedän.
Miten voit tehdä oharit suorassa lähetyksessä?
Lähden Uruapaniin.
Milloin?
Huomenna. Kerroin jo.
Isot messut, en voi päästää Luceroa yksin. Olen ollut liian kauan poissa.
Jospa siis…?
Sen on siis tapahduttava tänään. -Onko meillä vaihtoehtoja?
Löysinpäs sinut.
Lucia?
Menetkö kanssani naimisiin?
Lucia?
Isi…
Lorenzo?
Paljonko kello on?
Paljon. Tai vähän. En tiedä.
Voit jatkaa vielä unia.
Näin kivaa unta. -Millaista?
Jahtasit äitiä ympäri asuntoa.
Nauroitte molemmat.
Äidillä oli tisut esillä.
Näitkö meidät?
En, se oli vain unta.
Mutta…
Sen jälkeen näin painajaista.
Minulla oli suussani kirkas muoviputki,
josta tuli ilmaa,
ja turposin kuin ilmapallo.
En voinut hengittää. Se tukki kurkkuni.
Niinpä vedin sen käsin ulos.
Puhu hiljempaa. Herätät isosiskosi.
Ei hän herää.
Hän on unessa, kuten minäkin.
Ikkunoissa oli ihmisiä, jotka katsoivat minua,
mutta he eivät sanoneet mitään.
Siellä oli myös veljeni Mateo.
Ja ne ihmiset lähtivät, ja sinä istuit sängylleni -
ja katsoit minua surullisin silmin.
Kuten katsot minua nyt, ja sellaista unta minä näen.
Ja niin näet sinäkin.
Mutta mehän olemme hereillä. -Emme ole. Näen sinusta unta.
Ei voi nähdä unta, että näkee unta. -Voipa.
Minä voin.
Sattuuko tämä?
Ei. -Eikö oikeasti?
Entä nyt?
Ei. -Entä nyt?
Ei, koska näen unta.
Tehdäänpä sitten näin.
Leikkaan sinulta hiussuortuvan ja laitan sen yöpöydälle.
Jos löydät sen aamulla herättyäsi, se tarkoittaa, että olemme hereillä.
Kas näin.
Hyvää yötä.
Isi?
Paco on sairas.
Mistä tiedät?
Sillä on matoja.
Terveeltä se näyttää.
Isi? -Niin?
Miksi sen nimi on Los Angeles? -En tiedä.
Onko Los Angelesissa enkeleitä?
Ehkä. Nuku nyt.
Isi?
En halua jättää niitä tänne.
Keitä? -Pacoa, Guidoa ja Ernestoa.
Haluan ottaa ne mukaan.
Puhutaan siitä huomenna. Nuku nyt.
Missä sinä olit?
Et sulkenut ovea. -Ei haittaa.
Eivät he kuule meitä.
Mitä nyt?
Hän tuli taas.
Taasko?
Työnnä hänet takaisin.
Mitä nyt? -Hän ei tahdo mennä.
Odota.
Hän tulee aina vain takaisin. Hänellä taitaa olla jotain asiaa.
Mitä asiaa vauvalla voi olla?
Hän yrittää syyttää meitä. -Mistä?
Etäisyydestä välillämme.
Minun itsekkyydestäni.
Muistatko, miten raivostuin sitä edeltävänä iltana?
Siksi menetimme hänet.
Emme me häntä menettäneet.
Hän päätti, ettei tule.
Lorenzo kertoi nähneensä Mateon unessa.
Miten? Lorenzohan syntyi vuotta myöhemmin.
He muistavat hänet silti.
Kerroimme lapsille, ettei Mateo ole täällä,
koska hän lentää pienillä siivillään ympäri taivaita.
Muistatko?
Mateo on nyt pelkkä ajatus.
Hän ei ole ihminen.
Ihmiset tulevat ja menevät.
Ajatukset säilyvät.
En muista hänen kasvojaan.
Miten lapsi voi muuttua hämäräksi muistoksi?
Hän ei antanut tilaisuutta. -Mihin?
Tiedän, että osaan olla hyvä isä.
Pieni poikarukka.
Minäkin ryömisin takaisin äitiini, jos näkisin ruman naamasi.
Hän kauhistui sinut nähdessään.
Lorenzo ja Camila eivät saaneet valita.
Joutuvat näkemään tämän naaman joka päivä.
Meidän pitää päästää irti Mateosta.
Viedään hänet ensin pois tästä huoneesta.
Hänelle on löydettävä uusi paikka. Sellainen, jossa hän voi levätä.
Nouse ylös, Silverio.
Teen aamiaista.
Kuka se on?
Niin? Tule ylös.
Miguel. -Kuka Miguel?
Se tuttu kampaaja.
Näin aikaisin? -Meidät haetaan klo 19.
Kello on kymmenen. Yhdeksän tuntiako kammataan?
Sinun vuoksesi. Olisit kiitollinen.
Olisitte voineet sulkea yöllä oven ennen kuin teitte mitä teitte.
Huomenta, Lorenzo. Nukuitko hyvin? -Hiton sänky on jäänyt pieneksi.
Paistan munia. Haluaako kukaan? -En halua, kiitos.
Silverio? Munia?
Kuka tänne tulee? -Miguel.
Kuka Miguel? -Kampaaja.
Mene olohuoneeseen. Tulen kohta.
Tänään on journalistiliiton juhlat.
Eikö se ole huomenna? -Ei, tänään.
Kiitos, kun olette kilttejä Miguelille.
Mitä mieltä olette tästä?
Mistä?
Kotikaupunginosastani Colonia Narvartesta. Martín haluaa videoon kuvia juuristani.
Hyvä idea, mutten pidä musiikista. -Mikset?
Tylsää. -Miksi?
Kuka jostain juurista välittää? -Kaikki me olemme jostain.
Kaikki eivät tiedä, mistä minä olen.
Mutta olet oikeassa. Jos en itse välitä, kuka hitto sitten?
Katsotaanko jokin leffa? -Leeva.
Mitä tästä tuumit?
Kuka tuo on? Minäkö?
Sitä et saa käyttää.
Se on noloa. Kiellän sen.
Mistä löysit tuon? En ole kuullut sitä vuosiin.
Nauhoitimme sen matkalla Zihuatanejoon. -Äiti, lopeta.
Isäsi ja minä nauhoitimme kaiken 12 ekaa vuotta elämästänne.
Jokaisen äänen joka reissulla.
Nauhoitimme jopa pierunne. -Kuunnelkaa tätä.
Onko tuo Japanista? Uskomatonta.
Älä käytä tuota.
Miksen? Sehän on elämämme ääniraita.
Jestas, pese tukkasi. Mihin aikaan Camila tulee?
Lounaan jälkeen. Hän soittaa kentältä.
Chilaquilet ovat valmiita.
Syö, Silverio. Sinulla on pitkä päivä.
Munia ei ole.
Tulen kohta. Menen Miguelin luo. -Ei munia?
Mikä tuo nyt on?
Yksi omituisimmista ja tunteikkaimmista dokumenteistani.
Matkalla USA:n rajalle turvapaikkaa hakemaan -
ihmiset pysähtyivät rukoilemaan Cerro de las Piedrasissa.
Silloin Neitsyt Maria ilmestyi heille.
Heitä oli paljon, mutta he eivät päässeet rajalle asti.
Yritimme löytää heidät,
mutta jäljellä oli vain vaatteita ja tavaroita.
Ei jälkeäkään heidän ruumiistaan. Jotkut sanoivat,
että Neitsyt Maria tuli ja haki heidät pois.
Ehkä se oli vastaus niin suureen uskoon ja epätoivoon.
Ja sinä uskot sen? -En.
En usko mitään, ennen kuin itse näen.
Mutta ei dokumentaristin uskomisilla ole väliä.
Pitää vain katsoa ja tietää, mihin katseensa kohdistaa.
Jotkut heistä kertoivat kameralle uskomattomia tarinoita.
Aiotko panna ne videollesi? -Kyllä kai.
Miksi?
Koska se on tärkeä osa meitä, siirtolaisten maata.
Ne ihmiset tekevät uhrauksia ja jättävät kaiken,
koska ovat täällä ilmaa. He etsivät jotain parempaa.
Onko vessojen siivoaminen parempaa?
Kyllä se monille on.
He lähtevät, koska tahtovat. Kuten me. -Se on eri asia.
Miten niin? Mekin jätimme kaiken.
Heillä ei ole vaihtoehtoja. He lähtevät, koska ei ole töitä.
Täällä heitä tapetaan ja kiristetään.
Meiltä ei puuttunut mitään. Olemme ykkösluokan siirtolaisia.
En tajua.
Mitä?
Millä tavalla se edustaa sinua?
Käytät heitä puhuaksesi omasta elämästäsi,
vaikket tiedä, keitä he ovat tai miten he elävät. Kuvaat heitä,
haastattelet heitä, tienaat heillä rahaa, mutta et tunne heitä lainkaan.
Miten oikein luulet voivasi käyttäytyä?
Mitä?
Olet 17-vuotias ja käyttäydyt kuin tietäisit kaiken.
Sinun iässäsi minä olin töissä kalastusveneessä.
Taas se typerä vene.
Näin käy, kun antaa toiselle kaiken,
eikä hän opi mitään.
Et arvosta mitään, koska et ole tehnyt sen eteen töitä.
Et kanna vastuuta mistään.
Omapa on vikasi. -Mikä?
Itse sinä minut teit.
Kukaan ei kertonut. Siitä ei kukaan varoita.
Kun lapsi kasvaa teini-ikään, se on kokopäivätyötä.
Kaikki on yhtä pirun ongelmaa.
En minä pyytänyt tänne päästä.
Tajuathan sen?
Ettet kunnioita ketään tai mitään. Et edes vanhempiasi.
Ja ihmiset, joiden elämää pidät masentavana,
he sentään kunnioittavat juuriaan, esi-isiään, tapojaan.
Heidän rituaalinsa olivat jo olemassa, kun USA,
tuo maa, joka kunnioittaa vain rahaa, oli vasta lapsenkengissä.
Sanon vain, ettet tunne heitä. Se on totuus. Ei sinun totuutesi.
Mutta mistä tiedät, arvostanko jotain vai en?
Arvostan kyllä, mutta eri asioita kuin sinä.
Tietyt jutut ovat minulle vaikeita. Vaadit minua ilmaisemaan tunteeni…
Niin vaadin. -Se on vaikeaa, mutta yritän silti.
Ja sitten ilmaisen mielestäsi vääränlaisia tunteita.
Puhu hitto vie espanjaa.
Miksi?
Olemme Meksikossa, meksikolaisia ja puhumme espanjaa!
Ettekö voineet vastata?
Haloo?
Aina sinä teet näin.
Aina kun tulemme Meksikoon, todistelet, miten siisti,
syvällinen, henkistynyt ja kulttuurinen se on. Mutta ei se ole.
Täällä on kärsimystä ja nälkää.
Nyt riittää.
Jos rakastat Meksikoa, miksi veit Camilan ja minut USA:han?
Miksi kasvatit meidät siellä?
Se oli Reynolds.
Seremonian harjoitukset ovat tiistaina kello 17 Losin aikaa.
Onnittelut. Olet ihan päällikkö.
Se maa, joka kunnioittaa vain rahaa, antaa sinulle palkinnon.
Ja sinä otat sen vastaan.
Odotan innolla, mitä sanot.
Ei Neitsyt Maria niitä siirtolaisia kadottanut.
He katosivat, koska he kuolivat.
Kai tiedät, että olet samanlainen? -Mitä?
Jos joku ylistää Meksikoa, saarnaat sen kauheudesta.
Mutta jos joku gringo kritisoi sitä, selostat, että se on -
maailman kiehtovin gastronominen, antropologinen ja kulttuurinen keitos.
Sanon vain, että vasta Meksikosta lähdettyään tajuaa,
mitä on menettänyt ja mitä he varastivat ja tuhosivat.
Lorenzo yritti sanoa, että pitää sitä köyhänä.
Se ei ole köyhä vaan epätasa-arvoinen.
Hienoa. Voitit taas.
Perustelusi ovat aukottomia. Kuten aina.
Milloin viimeksi kävelit keskustassa?
Anna olla.
Tahdotko toisen tilaisuuden?
Tehdä mitä? -Olla hyvä isä.
Tahdon. -Sait sen.
Lorenzo ja Camila ovat vielä nuoria. Sinun pitää vain oppia olemaan läsnä.
Tässähän minä olen.
Niin, läppärisi ja sen perhanan palkintovideosi ääressä.
Käyn hakemassa vaatteet!
Tämä autiomaa on tappokone.
Jos kuumuus ja vuoret eivät tapa, niin sitten käärme tai skorpioni.
Minne matkaatte?
Arizonaan.
Menemme Nogalesin kautta.
Rukoilemme, että Centéotl-jumala heräisi henkiin.
Mitä Centéotl-jumalalle tapahtui?
Hän kuoli. Maissi on loppu. Näännymme nälkään.
Helvettiin voi joutua kuolemattakin.
Se löytyy Chalchihuitesista.
Kylämme on täynnä kuolemaa, nälkää, väkivaltaa.
Onko teitä sieltä muitakin?
Lapsenlapsemme.
He kantavat tuolla Centéotlia.
Kaksi poikaani tapettiin.
Siksi menemme pohjoiseen veljeni luo.
Kiitos. Turvallista matkaa.
Onko teillä tarpeeksi vettä?
Tuossa! Tyttö on löydetty!
Kuuntele sisartani! Hän on puhelimessa!
Hän kertoi, että Neitsyt Maria -
ilmestyi heille Cerro de las Piedrasilla.
Heidän päästessään huipulle yö taittui päiväksi.
Sitten Hän ilmestyi ja siunasi heidät!
Silverio.
Miten voit?
Näytät väsyneeltä.
Rauhalliselta.
Seesteiseltä.
Etkö pelkää?
Pelkää mitä?
Kuolemaa.
Teikäläisille kuolema on kristillinen tapahtuma.
Vaivaton sydänkohtaus sängyssä.
Meille se on jokapäiväistä,
että nakataan joukkohautaan.
Täällä vankilassa kukaan ei sentään voi tappaa minua.
Mutta minä voin tapattaa teidät.
Olin ennen köyhä, näkymätön. Sivuutitte minut vuosikymmenien ajan.
Nyt olenkin niskan päällä.
Olemme käveleviä aikapommeja.
Meitä on köyhissä kylissä miljoonia.
Olemme sen paradoksin ytimessä.
Olemme kokonaan uusi laji.
Eri peto. Emme ole kuten te. -Mitä meidän olisi pitänyt tehdä?
Te intellektuellit -
lässytätte luokkataistelusta, marginalisaatiosta.
Sitten me astuimme kuvaan.
Enää ei ole vain proletaareja, onnettomia tai hyväksikäytettyjä.
Siinä kurassa ja totaalisessa lukutaidottomuudessa kasvaa jotain uutta,
joka lymyää kaupungin laitamilla kuin avaruushirviö.
Sitä voisi kutsua post-köyhyydeksi.
Mikä slummeissa muuttui?
Raha. Meillä on miljoonia,
ja te olette epäpätevine johtajinenne konkurssissa.
Todellakin!
Ymmärrätkö?
Me toimimme ketterästi,
te olette hitaita ja kankeita.
Me emme pelkää kuolemaa, te pelkäätte kuollaksenne.
Meillä on järeät aseet,
teillä pikku tussarit.
Me hyökkäämme, te puolustatte.
Te vaaditte ihmisoikeuksia,
me emme anna armoa.
Te teitte meistä tv-tähtiä, me teistä pellejä.
Slummit auttavat meitä rakkaudesta tai pelosta, mutta teitä siellä vihataan.
Olette nurkkakuntaisia, nationalistisia, korruptoituneita.
Meillä on vankiloissa 50 miljoonaa gringo-narkkaria.
Aseet me saamme jenkeiltä.
Meitä on kaikkialla. Emme unohda teitä. Olette asiakkaitamme.
Unohdatte meidät, kun lietsomamme väkivallan tuoma järkytys haihtuu.
MEKSIKON JOURNALISTILIITON KUNNIAJÄSEN
Miltä tuntuu olla kameran edessä?
Mitä mietitte juuri nyt?
Jos kertoisin, mitä juuri nyt ajattelen, saisin elinkautisen.
Oletko enemmän gringo vai meksikolainen?
Minulla ei ole kansalaisuutta.
Ymmärrätkö, mitä maassasi tapahtuu?
En rehellisesti sanottuna ymmärrä. Voin vain rakastaa sitä.
Miten maailman vaarallisimpaan kartelliin tulisi reagoida? USA:n yrityskartelliin.
Tuletko kanssani kuvaan? -Kiitos, tulen.
Kiitos. -Rakastan töitäsi.
Kiitos. -Mukavaa iltaa.
Minäkin rakastan niitä. -Kiitoksia. Näkemiin.
Mikä ylimielinen paskiainen.
Olisipa meskaliinia. -Sitä tarjoillaan tuolla.
Isä!
Kulta! Ihana nähdä sinua!
Lento oli myöhässä. Bostonissa sataa koko ajan lunta.
Veliseni!
Nämä juhlatko ovat vain sinua varten?
Siltä vaikuttaa.
Kamalaa. Tule, tädit ja sedät ovat tuolla.
Koko suku odottaa sinua. -Missä he ovat?
Missä he ovat? -Tuolla takana.
Lankomies!
Kuka maksaa pirskeet? Luulin, ettei toimittajilla ole rahaa.
Kohdeltiinpa sinua hyvin tai huonosti, valitat aina.
Ota juotavaa. Ei maksa mitään. -Siinä tapauksessa…
Oma murjaanini! -Rakas sisko!
Pidin dokumentista tosi paljon. -Tosi hyvä. Mutta vähän toruva.
Ja turhan pitkä.
Alle puolitoista tuntia, senkin laiskajaakko.
Kruununjalokivi. -Minustakin saa aika siistinnäköisen.
Otat minut seuraavaan filmiisi, johonkin nurkkaan statistiksi.
Onnittelut. -Kiitos.
Vihdoinkin onnistuit, senkin roisto!
Oli ikävä teitä.
Mikä ihme!
Tyttäreni meni naimisiin. Et tullut. Isäni kuoli, et tullut.
Kun sinulla on juhlat, minä tulin.
Tuleekohan herra ylhäisyys enää meidän ruputapaamisiimme?
Oikeasti kiva nähdä. Onneksi olkoon.
He eivät jätä sinua rauhaan. Yhtä piilokettuilua.
Ajatella, että saat palkinnon -
samoilta lieroilta, joita olet ikäsi arvostellut.
Sanopa muuta.
Nenässäsi on jotain. -Mitä?
Paskanokare siitä gringojen perseennuolennasta.
Kun ajattelee, mikä toope olet, yllätit meidät kaikki.
Painukaa helvettiin.
Vakavasti puhuen ihailen sinua kovasti.
Kiitos. Niin minäkin sinua.
Pidä jalat maassa. -Nostaisit itse läskiperseesi ylös siitä.
Nyt osui! Hän haukkuu minua luuseriksi.
Mene rajan taakse ja nuole meksikolaisperseitäkin.
Älä vittuile hänelle. Päädyt lehtiin.
Katsokaa, kuka tulee! Pablo Galindo!
Pablito, juokse piiloon.
Et halua, että sana kiirii, että sinulla on rantahuvila Bajassa.
Ei voisi vähempää kiinnostaa.
Malja Silveriolle.
Malja!
Kippis! -Kippis!
Anna tupakka. Nämä ihmiset tekevät minut hulluksi.
Kuka tuo on? -Missä?
Tuolla. Se taidekriitikko. En nyt muista nimeä.
Tyypillistä.
Hei, Luis.
Kiitos, kun tulit.
Kiitos, kun et kutsunut minua.
Lucía, mitä kuuluu?
Hyvää, Luis. Mukavaa, että tulit.
Haen meskaliinia. Tuonko jotain? -Ei kiitos.
Meskaliini, kiitos.
Maineikas Don Silverio Gama.
Journalisti, dokumentaristi/taiteilija. Jalustaltaan meitä alaspäin katsova ikoni.
Joka ei saavu haastatteluunsa -
eikä välitä suoraa lähetystä tekevän työryhmän panoksesta.
Anteeksi, Luis.
Pidät kaikkia näissä juhlissa pelkkinä kahvikaupustelijoina.
Joka ainoaa meistä. Olet kuitenkin väärässä.
Ne, jotka eivät häipyneet Meksikosta, ovat marttyyreja.
Luis, vannon… -Et sitten tyytynyt pelkkiin ohareihin.
Olen etsinyt sinua päiväkausia. Miksi pakoilit?
Tiedän. Olen pahoillani.
Miksi?
Kiitos, kun kutsuit minut ohjelmaasi, mutta…
Mutta mitä?
En pystynyt siihen.
Eikö show'ni kelvannut? -Älä tee tätä minulle. Ole kiltti.
Me olemme ystäviä.
Juuri niin.
Ja kun ystävä soittaa, silloin vastataan.
Ystävä puhuu totta. Varsinkin sinä.
Herra Totuus, herra Kriittinen ajattelu.
Älä viitsi.
Ole kiltti.
Olet haukkunut teoksiani julkisesti tuhannet kerrat.
Luis, miksi kutsuit minut?
Miten niin "miksi"?
Jos vihaat teoksiani niin paljon, miksi vaivautua?
Olen toimittaja, en hännystelijäsi.
Olet ystäväni, ja sitä taisit tulla tänne julistamaan.
Jos oikeasti olisit, puhuisit suoraan minulle etkä julkisesti.
Kerronko totuuden? -Kerro.
Kerronko, mitä dokumentistasi ajattelen? -Anna tulla. Kestän kyllä.
Minusta se on teennäinen. Se on tarpeettoman unenomainen.
Unenomaisuuden tarkoitus on peittää keskinkertainen käsis.
Se on tylsien kohtausten sekasotku.
Puolet ajasta teki mieli nauraa, puolet olin kuolla tylsyyteen.
Se yrittää olla vertauskuvallinen, mutta runollinen inspiraatio puuttuu.
Se tuntuu varastetulta. Plagioidulta. Ja peitit hädin tuskin jälkesi.
Mikä niin naurattaa? Se on lattea, sekava.
Ne sotilaat peruukeissa siellä Chapultepecin linnassa…
Mitä ihmettä?
Ensin tyyppi on junassa niiden aksolotlien kanssa.
Yhtäkkiä hän on asunnossaan keskellä autiomaata.
Vain siksi, koska sillä tavalla se päähäsi pulpahti.
Miksi siellä eikä vaikkapa Azteca-stadionilla?
Miksi ei? -Koska elämä ei ole sellaista.
Kun on kronologia. Järjestys. Syyt ja seuraukset.
Se on dokufiktiota, Luis. Huumori on vakavaa hommaa.
Tahaton huumori, koska rikoit kaikkia hyvän journalismin sääntöjä.
Paskat objektiivisuudesta, historiasta, puolueettomuudesta, totuudesta.
Olit egosi vietävissä.
Änkesit jopa itsesi elokuvaasi.
Käytit historian hahmoja puhuaksesi itsestäsi. Kuka oikein luulet olevasi?
Vastaa, kusipää!
Anna tupakka.
Jos haluat puhua elämästäsi, kerro siitä totuudenmukaisesti.
Kirjoita omaelämäkerta.
Ja paskat. Mikään ei voisi olla tylsempää kuin minun elämäni.
Mitä hittoa yritit oikein sanoa?
Puhut yksityiselämästäsi tai kosmoksesta, omista tragedioistasi tai politiikasta.
Mikä se on? Muistelma, komedia vai…
Kaikkea tuota eikä mitään niistä.
Kuulostat taiteilijalta.
Ehkä se on vain kronikka epävarmuuksista. Se käy minulle hyvin.
Olet takuulla sekaisin. Kronikka epävarmuuksista? Ei helvetti.
Luis, ei minua kiinnosta puhua omasta elämästäni.
Muisti ei yllä totuuteen. Se nojaa vain tunteeseen.
Olen kyllästynyt siihen, että puhun ajatuksistani enkä tunteistani.
Olet journalisti.
Sinun täytyy sanoa, mitä ajattelet ja ajatella, mitä sanot.
Sinulla edes oli joskus ideoita.
Mitä hyötyä on hyvistä ideoista maailmassa, joka lipuu sormien läpi?
Alat olla vanha. Klassinen keski-iän kriisi.
Voi olla.
Tässä iässä aika kuluu niin nopeasti, että elämä tuntuu kouristukselta.
Kuvien, muistojen, sirpaleiden -
yhteen kietoutuneelta solmulta.
Tämä ruma kaupunki on kaunis.
Ei helvetti, siis mitä?
Anteeksi keskeytys. -Eipä mitään.
Luis Valdivia, saako ottaa kuvan?
Ilman muuta. -Kiitos.
Keskelle, jos saa pyytää. -Kyllä.
Hienoa.
Yksi, kaksi…
Mahtavaa.
Kiitoksia paljon. Show'si on mahtava. Olemme faneja.
Kiitos. Hauskaa iltaa.
Älä unohda, Silverio,
mistä tulet tai kuka olit, ennen kuin tapasit minut.
Mikä naurattaa, idiootti?
Tuo helvetinmoinen varmuutesi.
Se on ehdotonta, kuten journalismisi.
Rajallista kuin kriittinen ajattelusi.
Keskinkertaista kuin taiteelliset kykysi.
Nauran lyhytnäköiselle kiihkonationalismillesi.
Ahdasmielisyydellesi.
Pokkuroit alaa, joka perustuu julkiselle nöyryyttämiselle -
ja nettilynkkaukselle.
Klikkaukset kertovat, mitä uskoa.
Suuryritysten uusi lypsylehmä.
Olen kuka olen, koska pääsin eroon sinusta, pois täältä, pois tv:stä.
Katso nyt itseäsi. Rahvaanomainen.
Ilkeä. Ja ylpeä siitä.
Olet teeskentelijä.
Kerjäät sometykkäyksiä. Pörhistelet korstojesi kanssa.
Kaveeraat presidentin kanssa, tuputat nykykotkotuksia ja muuta paskaa.
Olet täydellinen esimerkki nykypäivän toimittajasta.
Viihdyttäjä, mielipidevaikuttaja.
Kaltaistesi takia meillä ei enää ole totuutta.
Häivy. Mene tanssimaan. En jaksa kuunnella sinua.
Kovat jätkät eivät tanssi.
Isäni sanoi noin. Sinä et saa käyttää sitä.
Häivy, äänesi ärsyttää.
Sanoin, että äänesi ärsyttää minua.
Vihdoinkin. -Miten Luisin kanssa meni?
Kerro.
Hienosti.
Oikeastiko?
Tule. Mennään tanssimaan.
Otetaan meskaliinit. -Tanssitaan.
Älä.
Odota nyt. -Tanssitaan.
Ei huvita.
Muut miehet täällä lähtisivät kanssani heti.
Viidakko näyttää kutsuvan.
Isä!
Tunnistatko biisin?
Minkä? -Tämän.
Anteeksi kaikille. Juhlat jatkuvat ihan kohta.
Ennen kuin kutsumme kunniavieraan lavalle,
muutaman sanan lausuu -
kunnianarvoisa sisäministerimme,
herra Siniestro Quiñones.
Annetaan hänelle aplodit.
Kiitos. Paljon kiitoksia.
Tämä juhla huipentuu tärkeään palkintoon.
Palkintoon, joka täyttää meidät ylpeydellä,
sillä sen saa ensi kertaa meksikolainen -
tai latinalaisamerikkalainen journalisti.
Missä kunniavieraamme on?
Tule sanomaan pari sanaa.
Isä, minne sinä menet? -Missä hän on?
Hän tulee pian.
Hän näyttää kadonneen.
Huudetaan kaikki hänen nimeään!
Olen sanottavani sanonut. Nyt on Silverion vuoro.
Mitä tämä on?
Mahdotonta.
Pieni poikani on harmaantunut.
Olen melkein sinun ikäisesi, isä. -Olet nyt vanha mies.
Ikä tulee varoittamatta.
Sitten siitä tulee kokopäivätyö.
Käveleminen, syöminen, vessassa käynti, kaikki on vaikeaa.
Kukaan ei kertonut.
Kukaan ei varoita siitä.
Mukavaa, että tulit.
Miten voisin jättää poikani juhlat väliin?
Pahoittelut, ettei äitisi päässyt.
On sietämätöntä ajatella, etten voi enää koskaan olla hänen kanssaan.
Mutta joskus käyn hänen huoneessaan ja vedän häntä jaloista.
Poika…
Anteeksi, etten koskaan kertonut,
kuinka ylpeä olen sinusta.
Kerroit sinä.
Omalla tavallasi. Sanomatta sitä.
Tajusin sen lopulta.
Olit loistava isä.
Menetin kaiken.
Siksi en voinut olla enempää.
Isä ja joskus aviomies.
Häpesin kuitenkin aina sitä,
mitä olisin voinut olla, mutta en ollut.
Sinusta tuli kuitenkin maailmanmies.
Olet hurjan menestynyt.
Vaikka olit niin epäkelpo poika.
Tätä emme äitisi kanssa osanneet arvata.
Tiedetään.
En minäkään.
Joskus minäkin häpeän sitä, mikä olen ja mitä minun olisi pitänyt olla.
Onko kaikki hyvin?
Olisi auttanut paljon, jos olisin tiennyt, mitä minusta ajattelit.
Jos olisin saanut kuulla sen.
Jos olisin tiennyt, että näit minut.
Tein parhaani.
Teemme aina parhaamme,
mutta se ei koskaan riitä.
Menestys on ollut suurin epäonnistumiseni.
Vaihtaisin sen kaiken pois antaakseni lapsilleni sen, mitä sinä annoit meille.
Äläs nyt. Leuka pystyyn.
Nämähän ovat juhlat.
Masennus on porvarien sairaus, liiallisen vapaa-ajan aiheuttama.
Meillä ei ole aikaa surra.
Näen sinut joka päivä.
Tunnen sinut lähelläni, koska päästin sinusta irti.
Kaipaan isoja käsiäsi, puhdasta tuoksuasi.
Kaipaan juttuhetkiämme.
Toit aina esiin parhaat puoleni.
Olen aina lähelläsi, poika. Aina kun minua tarvitset.
En voi vieläkään päästää Mateosta irti.
Opit lopulta, miten.
Elämä on vain lyhyt järjettömien tapahtumien sarja.
Sille on vain antauduttava.
Purista kädet nyrkkiin.
Pidä pää pystyssä.
Hukutetaan häpeämme lasilliseen ja juodaan malja menestyksellesi.
Kippis. -Kippis.
Muistatko, mitä tapasin sanoa?
Siemaise menestystä. -Siemaise menestystä.
Purskuttele sitä suussa ja sylje pois.
Muuten se myrkyttää sinut.
Kuka siellä?
Hei, äiti.
Tämäpä yllätys.
En tiennyt, että tulet.
Soitin sinulle eilen. Juttelimme pitkään.
Sanoin tulevani tänään.
Puhuitko veljellesi ja siskoillesi?
Näin heidät juhlissa.
Missä juhlissa?
Meksikolaistoimittajat järjestivät kunniakseni juhlat.
Aioin kutsua sinut, mutta ajattelin…
Luulin, että tulisit lasten kanssa.
Mitä Camilalle ja Mateolle kuuluu?
Lorenzolle. Camilalle ja Lorenzolle.
Mitä minä sanoin?
Mateo.
Mahdotonta. Mateosi syntyi kuolleena.
Ei hän syntynyt kuolleena.
Hän eli vuorokauden, 30 tuntia.
Ei se ole elämistä.
Kuten ei tämäkään.
Minun pitäisi olla kuollut.
Olet hokenut sitä kymmenen vuotta.
Muut ovat kupsahtaneet, ja sinä sinnittelet.
Mitä teit eilen?
Kävimme elokuvissa.
Elvira-tädin ja hänen ystäviensä kanssako?
Niin.
Oliko kivaa?
Pelkkiä vanhuksia.
Tosi tylsää.
Mitä odotit?
Minun kaltaisiani.
Minun ikäisiäni.
Sattui yksi outo juttu.
Mikä?
Menin elokuvateatterin vessaan…
Et usko tätä.
Minun sänkyni oli siellä.
Joku oli vienyt koko makuuhuoneeni sinne.
Näit varmaan vain unta. -En.
Joku vei kotini sinne elokuvateatteriin.
Tuolla ulkona se on.
Minä kun halusin vain nähdä sen elokuvan lopun.
Olemme nyt kotonasi.
Tule, katsotaan sisäpihalle.
Näetkö, miten pensas kukkii?
Tuo on sinun sisäpihasi. Tämä on sinun kotisi.
Miten Susanan kanssa sujuu?
Voi, poika.
Se piika ryövää minut.
Ei hän ole piika vaan sairaanhoitajasi.
Kaikki ne ovat samanlaisia.
Susana on koulutettu ammattilainen. Miksi halveksit häntä?
Isäsi toi minulle pari päivää sitten rannekoruja,
jotka kuuluivat isoäidillesi.
Nyt en löydä niitä mistään.
Isä kuoli kahdeksan vuotta sitten. -Eikä kuollut.
Kyllä kuoli.
Mitä sinä puhut?
Näin isäsi jouluna veljesi luona.
Hän ei puhunut minulle.
Hän oli varmaan suutuksissa, tai hänellä on toinen nainen.
Hän käy toisinaan katsomassa minua.
Kun nukun vatsallani, hän tarttuu minua jaloista.
Sitten hän tuudittaa minut laulullaan. -Millä laululla?
En muista.
Se on se…
Kuuntelimme isäsi kanssa sitä laulua, kun rakastelimme ensi kertaa.
Sitten hän aina vihelteli sitä, kun olit minun mahassani.
Ja kun olit pieni -
ja huusit ja raivosit,
hän vihelsi sitä laulua sinulle, ja sinä rauhoituit.
Niinkö? En muista.
En muista lapsuudestani mitään. Kuka sen lauloi?
Agustín Lara tai Pérez Prado.
Ei sano mitään.
Puhu suullasi, poika. Teet minut hulluksi.
Anteeksi.
Mutta yritä muistaa se laulu.
Kuka sen lauloi?
Se itsekäs mies vei tiedon mukanaan.
Anteeksi.
Iltapäivää. Mitä saisi olla?
Löytyy sisälmyksiä, lihaa…
Onko naudankieltä? -Laitetaanko kaksi?
Kyllä kiitos. -Hetkinen.
Kaikilla mausteilla? -Kyllä.
Oletteko kunnossa? -Olen.
Tarvitsetteko apua? -En.
Antakaa… -Näpit irti!
Mikä häntä vaivaa?
En tiedä. -Onko hän kuollut?
En ole kuollut.
Olen kateissa.
Olette tässä. -Antakaa olla. He tekevät tätä koko ajan.
Katoavat, mutta jäävät häiritsemään. -He eivät palaa eivätkä kuole.
Mistä on kyse? Kertokaa.
En voi.
He ovat täällä ja eivät ole.
He vain valittavat.
Kertokaa, mikä on vikana.
Uskokaa pois, on paras, ettette tiedä.
Martín!
Poliisi!
Aatteet söivät jumalat!
Jumalista tuli aatteita!
Suuret sappiset rakot!
Puhkeavat rakot!
Räjähtävät epäjumalankuvat!
Mätänevät jumalat!
Kärpästen parvi!
Lantakasa pyhäkkönä!
Lantakasa taimitarhana!
Versoi aseellisia aatteita, idealisoituja jumalia,
teroitettuja syllogismeja!
Kannibaalijumalia!
Aatteita järjettömiä kuin jumalat.
Vesikauhuisia narttukoiria. Oksennustaan rakastavia rakkeja.
Olemme paljastaneet vihan.
Genitaaliauringon amfiteatteri on lantakasa.
Kuollut maa, jossa kukaan meistä ei kuole.
Kuka luulette olevanne, kun varastatte Octavio Pazin ideoita?
Hänen sanansa ovat olemassa, koska minä olin olemassa.
Älkää naurattako, Cortés.
Olitte pelkkä roisto,
sakaali, joka veitsineen huitoo sokeasti läpi viidakon.
Ruumiissanne ei ole kirjan kirjaa. -Ette tunne minua.
Kukaan ei tunne minua.
Jos häpeänne vastaisi sitä tuhoa, jonka valloituksenne aiheutti,
olisitte ehkä hiukan nöyrempi.
Onko tulta?
Tiedän, mitä ajattelette.
Minua on syytetty 500 vuotta paskaakaan ymmärtämättä.
Ettekö tajua, missä istutte? -Ettekö itse? Katsokaa nyt.
Upea kaupunki, jossa asuu 300 000 intiaania.
Intiaania? -No amerikkalaista.
Väärin. -Aivan sama.
Miten 400 espanjalaista, 16 ratsumiestä ja hitunen ruutia kaatoivat valtakunnan?
Intiaanit… -Eivät he olleet intiaaneja!
Kannibaaleja sitten. He söivät toisiaan kuin villit.
He vihasivat toisiaan.
Ja kaikki vihasivat tlatoania, kuningastaan.
Tuossa kulmassa kohtasin Moctezuman.
Hyvä tyyppi. -Ei.
Tuossa kulmassa löysimme Euroopan.
Yritimme vain auttaa teitä. Annoimme teille jumalamme ja kielemme.
Ja isorokon ja tuhkarokon ja helvetinpelon.
Ja tippurin.
Ja armeijanne, oligarkianne ja kirkkonne -
ja 300 vuotta saatanan rumia varakuninkaita.
Katsokaa jumalaamme Centéotlia.
Hautasitte jumalamme ja toitte meille uuden, yhä verisen,
kidutetun ja ristiinnaulitun.
Älkää olko imbesilli, Cortés.
Olitte vain hyödyllinen muukalainen.
On helppo voittaa sota, kun vihollinen, kansamme, kääntyy itseään vastaan.
Sotaa en koskaan halunnut.
Rakastuin tähän maahan ja sen kansaan.
Kauniita sanoja murhaajan suusta.
Murhaajanko?
Loin perustan uudelle maailmalle.
Lapseni olivat ensimmäisiä meksikolaisia. Olen siis isänne.
Elin ja kuolin meksikolaisempana kuin kukaan.
Olette yhtä vihattu niin Meksikossa kuin Espanjassakin.
Teillä ei ole yhtäkään patsasta.
Joskus luulemme olevamme useasta eri paikasta,
vaikka emme ole itse asiassa mistään.
Ehkä viha on jokaisen suurmiehen kohtalo.
Lopettakaa tuo lapsellinen kiukuttelu. Mikä niin vihastuttaa?
Ette ole intiaani tai sekarotuinen.
Teissä on enemmän kreolia ja mestitsiä kuin lapsissani.
Ette halua olla intiaaneja. Ettekä espanjalaisia.
Olette tahallanne tuominneet itsenne äpäryyteen, yhteiseloon välitilassa.
Voi helvetti.
Sammuta se! En näe mitään!
Mitä nyt?
Hän poltti minua tupakalla! -Älä liiku.
Älkää liikkuko.
Ei saa liikkua! Seis! Kuvataan toinen otto!
Poikki! Martín!
Älä hitto vie anna kenenkään liikkua!
Terve.
Viisi minuuttia! -Odottakaa!
Kaikki paikoilleen!
Martín, kuvataan toinen otto. Kaikki liikkumatta! Jumalauta!
Hyvin menee. Filmaan röyhkeän ohjaajan kanssa.
Taas näitä leffoja Hernán Cortésista tai jostain sonnasta.
Sube, Pelayo, sube!
Helkkarin hieno kämppä!
Ottiko Pablo Galindo tästä vuokraa? -Hän vain lainasi tätä pariksi päiväksi.
Rikkaat eivät tee mitään ilmaiseksi.
Siksi he ovat rikkaita.
Tämä on upea. -Hän veloittaa tästä tavalla tai toisella.
Haen Hortensian kanssa rantakamppeet kerholta.
Tulossa. Pyydä Lorenzo avuksi. -Lorenzo on nokosilla.
Ei. Nukkumaan ehtii myöhemminkin.
Elämä on ihanaa, kun on rikkaita ystäviä.
Lähden rannalle, ennen kuin alatte härnätä minua.
Älkää sitten varastako pöytähopeita!
Vain aidot hopeiset! -Tai hienot viinit!
Huomenta. Olkaa hyvä.
Isä, tule tänne!
Mitä nyt? -Hortensiaa ei päästetä sisään.
Minkä takia? -Palvelijoita ei oteta.
Hän on perhettä. -Sääntö on sellainen.
Ettekö voi tehdä poikkeusta?
Olemme Pablo Galindon vieraita. Asumme hänen kotonaan…
Pahoittelut. Kaikki omistajat ovat hyväksyneet säännön.
Palvelijat eivät saa olla tiloissamme.
Eivätkö edes kävellä rannalla?
Olen pahoillani.
Kuka on esihenkilösi? -Hän on vapaalla.
Hortensia, mene kotiin… -Ei. Sitten lähdemme kaikki.
Heillä on sellainen sääntö. -Sinun täytyy tehdä jotain. Edes…
Heillä on sellainen sääntö!
Soitan Pablolle ja… -Mitä se hyödyttää?
Rikkaat niitä sääntöjä laativat.
Häivytään täältä.
Tunkekaa rantanne vaikka perseeseenne!
Se on virallista. -Mikä?
Amazon osti Baja Californian.
Tämä ranta kuuluu nyt gringoille. -Mahtavaa!
Ostakoot koko Meksikon. Sen parempi meille.
Ollaanko perheessäni noin epäisänmaallisia?
Kuvittele, millaista se olisi…
Mitä? -Näytät nälkiintyneeltä.
Täällä hedelmät maistuvat hedelmiltä.
Kuinka voit? -Ihan hyvin.
Äiti haluaa rannalle. Se on kuulemma kaukana.
Hän haluaa sinne ennen auringonlaskua. -Lähdetään pian.
Mutta kerro, miten sinulla menee?
Ai mikä? -Miten Bostonissa menee?
Oletko yhä Markin kanssa? -Jep.
Et kuulosta varmalta.
Ei se sitä ole.
Markin kanssa on kaikki hyvin.
Tai siis ei kaikki. Ei koskaan kaikki, mutta…
En edes ajatellut häntä ennen kuin nyt.
Eli?
En tiedä.
Outoa olla täällä.
Missä? Rannallako?
Meksikossa.
En ymmärrä.
Ymmärrätpä.
Miksi? Serkkusi ovat täällä, tätisi ja setäsi…
Niinpä. -Mitä niinpä?
Ajattelen kaikkea, mitä ei ollutkaan. Muistan sen, kun näen heidät.
Kaiken, mitä ei ollutkaan. -Niin. Kuten Mateon.
Mateo ei ole ainoa, joka on bardossa. Joskus tuntuu, että olemme kaikki siellä.
Perheesi on aina täällä. Kotisi on täällä, isovanhempasi…
Lopeta, isä. Ei hätää. Olen vain surullinen.
Eikä se haittaa. Tekee hyvää olla joskus surullinen.
Haluat aina korjata asiat ja selittää ne puhki.
Jotkut asiat vain ovat kuten ovat.
Vuokrasopimukseni loppuu ensi kuussa.
Taidan palata Meksikoon. -Miksi?
Muuttaisin tänne.
Entä työsi Bostonissa?
Se on ihan kiva, mutta en enää kehity siinä.
Olen kyllästynyt syömään salaattia muovirasiasta yksin työpöytäni ääressä.
Mitä aiot tehdä Meksikossa?
En tiedä.
Ihan hyvä idea, mutta täällä on oltava paljon varovaisempi.
Ystäviäni asuu täällä, eikä heille ole sattunut mitään.
Koska he asuvat aidatulla ja vartioidulla alueella,
ja heillä on autonkuljettajat. Oletko valmis sellaiseen? Minä en.
He eivät sentään elä steriilissä todellisuudessa kuten me.
Steriilissä todellisuudessa, jossa voi mennä illalla ulos ja kulkea julkisilla.
Et ole koskaan käyttänyt julkisia.
Käytän minä. -Älä viitsi.
Missä on Santa Monican juna-asema?
Oceanin ja Venicen välissä. -Väärin.
Paljonko lippu maksaa?
En tiedä. -Et tietenkään tiedä.
Olemme aikuisia.
Voimme valita, missä asumme.
Vai mitä?
Tiedät, että tuen sinua aina,
muttet voi kieltää minua haluamasta parastasi.
Lähdetään. Alkaa olla myöhä.
Joskus se, mikä on parasta sinulle, ei ole parasta meille.
Mennään, tai äiti antaa meille huutia.
Miten edistyy?
Edistyy.
Sano, jos haluat kutsua Jonin ja Stephenin.
Isä.
Muistatko Pacon? -Kenet?
Pacon, Guidon ja Erneston.
Aksolotlini. Kun asuimme Meksikossa. -Toki muistan.
Kun olin pieni ja muutimme Los Angelesiin, otin ne mukaan,
koska kaikki ystäväni jäivät Meksikoon.
Päätin kätkeä Pacon, Guidon ja Erneston matkalaukkuun -
muovipussissa, jossa oli vettä.
En kertonut kellekään. Kun pääsimme uuteen kotiin,
avasin ensimmäiseksi matkalaukun.
Se oli läpimärkä, muovipussi oli auennut,
ja ystäväni olivat vaatteiden seassa.
Ne eivät liikkuneet, joten heitin ne vessanpönttöön -
nähdäkseni, uisivatko ne.
Ne upposivat.
Tajusin niiden kuolleen ja piilotin ne kenkälaatikossa sängyn alle.
Parin päivän päästä alkoi haista, joten vein ne pakastimeen.
Muistan, kun äiti laittoi kalaa päivälliseksi,
enkä halunnut koskeakaan ruokaani, koska minua kammotti.
Olin aivan varma, että söimme ystäviäni.
Mitä nyt?
En tiennyt tuosta mitään. Mikset kertonut?
Et ollut kotona.
Olit Marokossa tekemässä jotain.
Tai ehkä olit kotona. En tiedä.
Ei sillä väliä.
Jos löydätte lentokentän tiloista lojumasta pommin,
olkaa hyvä ja viekää se lähimmälle infotiskille.
Kiitos huomaavaisuudestanne.
Pyydämme välttämään vasemmalle kääntymistä.
Päivää.
Riisukaa silmälasinne, kiitos.
Mikä on matkanne tarkoitus? -Me asumme täällä.
Ei, ette te asu täällä.
Sormenjäljet. -Kyllä me asumme täällä.
Olen toimittaja, ja tämä on kotini.
Tämä ei ole teidän kotinne.
Teillä on O-1-viisumi. Katsokaa kameraan.
Minulla on O-1-viisumi, koska teen täällä töitä ja maksan veroja.
Siispä voin kutsua tätä paikkaa kodikseni. -Sormenjäljet.
Ette voi kutsua tätä paikkaa kodiksenne.
Jos katsotte minuun, saatatte tunnistaa minut…
Englanniksi. -Riittää jo, isä.
Mikä on nimenne?
Anteeksi? -Nimenne?
Isä, lopeta.
Vetäkää käsi pois. -Haluan puhua esihenkilöllenne.
Se ei ole tarpeen.
Ai ei ole tarpeen?
Voitte nyt mennä. Seuraava.
Mikä paskiainen. Lähdetään.
TERVETULOA YHDYSVALTOIHIN
Anteeksi?
Oletteko esihenkilö? -Kyllä.
Tuo virkailija oli minulle töykeä.
Olen asunut täällä 15 vuotta,
ja hän sanoi, etten voi kutsua tätä kodikseni.
Se oli järkyttävää.
Mikä statuksenne on? -Minulla on O-1-viisumi.
Voitte sanoa tätä kodiksenne.
Jos hän on tämän maan kasvot, teidän tulisi tehdä jotain.
Se oli hyvin nöyryyttävää.
Pahoittelen asiaa. Hoidan asian.
Paskiainen saisi pyytää anteeksi.
Hän on tolaltaan. Nöyryytit häntä. -En ollut mitenkään töykeä.
Hän oli aggressiivinen. -Vaadin anteeksipyyntöä.
Minä hoidan tämän. -Pyytäköön anteeksi.
Mitä nyt? Lopeta, isä.
Hänen on sanottava, että tämä on kotimme.
Tämä ei ole kotinne. -Mitä sinä sanoit?
Säännöt ovat sellaiset. -Mitkä muka?
Hänellä on O-1-viisumi ja perheellä O-3. He saavat kutsua tätä kodiksi.
Kuulitko? -Pyydä anteeksi.
Väärin. He eivät ole amerikkalaisia. -Mikä itse olet?
Meksikolainen, kiinalainen, ruotsalainen? Minä olen kasvanut täällä.
Tämä on meidän kotimme. -Hillitkää poikaanne.
En rauhoitu! Naama umpeen ja kunnioita ihmisiä!
Olen saanut sietää tätä paskaa lapsesta asti.
Hyvä on, jos haluatte kutsua tätä maata kodiksi, siitä vain.
Katso meitä silmiin. -Ette voi puhua hänelle noin.
Espanja sujuu? Näytät meksikolaisemmalta kuin minä.
En ymmärrä.
Pelottaako paljastua meksikolaiseksi? -Olen amerikkalainen.
Amerikka on maanosa. Olemme kaikki amerikkalaisia. He varastivat nimemmekin.
Hän ymmärtää kaiken. -Missä anteeksipyyntö?
Pyydä anteeksi. -Sano, että olet pahoillasi!
Pyydä anteeksi! -Näpit irti!
Anna tulla! -Irti!
Sano se!
Sano anteeksi! Sano se!
Onpa teillä hieno koti. -Kiitos.
Olkaapa hyvät. Kiitos. Hyvää päivän jatkoa.
Lorenzo, siirrä matkalaukkuasi! -Okei, siirrän.
Menen kävelylle. Päätäni särkee vieläkin.
Tule tänne. Lepää vähän aikaa ja yritä karistaa tuo mursuilmeesi.
Et voi mennä palkintoseremoniaan tuon näköisenä.
He uskottelevat, että Jeesus Kristus oli valkoinen mies.
Se on vale.
Jeesus ei ollut valkoinen mies, vaan ruskea mies!
Itse asiassa hän oli palestiinalainen.
Anteeksi?
Tervetuloa Metro Expo -linjalle.
Tämän junan päätepysäkki on -
Santa Monican keskustan asema.
Seuraava pysäkki on Expo Park/USC.
Anna niiden olla.
Anna minun olla, mummi.
Varokaa sulkeutuvia ovia.
Seuraavana 7th Street / Metro Center Los Angelesin keskusta.
Päätepysäkki.
Olkaa hyvä ja tarkistakaa…
Voi paska.
Kuulkaa.
Muistakaa ottaa kaikki matkatavaranne…
Kaikki hyvin?
Hei.
Oletteko kunnossa?
Tarvitsetteko apua?
Voinko auttaa?
En ymmärrä teitä.
Anteeksi, en ymmärrä.
En ymmärrä teitä.
Juan!
Hätänumeroon.
Iltaa.
Olen ylpeä saadessani tänään edustaa isääni ja koko perhettämme.
Viime päivät ovat olleet elämäni surullisimmat.
Tänään päätän olla ylpeä ja onnellinen. Luen teille isäni puheen.
Hänellä oli se mukanaan.
"Hyvät Amerikan journalistiyhdistyksen kollegat."
Siinä kaikki.
Isä ei oikein viihdy parrasvaloissa.
Hän sai ehkä aivohalvauksen, jotta ei tarvitse tulla tänne.
Hän varmaan nauraa meille koomassaan.
Silverio Gama rakastaa Kaliforniaa.
Hän on asunut täällä viimeiset 20 vuotta elämästään.
Hän halusi meidän kasvavan täällä.
Hän on siis varmasti ylpeä, kun tämä hänen kodikseen kutsumansa maa -
antaa hänelle näin arvostetun palkinnon.
Hän myös kaipasi Meksikoa joka päivä.
Ennen kuin katsomme hänen kollegansa ja ystävänsä Martin Solísin kokoaman videon,
haluaisin pyytää teitä kaikkia antamaan isot aplodit -
isälleni, tämänvuotisen palkinnon saajalle,
Silverio Gamalle.
Kovempaa!
Onko tuo normaalia?
Mikä? -Tuo ääni. Onko se normaali?
Kyllä se on normaali.
Lakanat ovat likomärät.
Hänkin on märkä.
Ehkä pussi täyttyi. He unohtivat kai vaihtaa sen.
Kutsun hoitajan.
Näkyykö tilassa paranemista?
Ei. Voimme vain odottaa. Toisessa aivolohkossa on iso verenvuoto.
Siinä voi mennä kauan. -Kuinka kauan?
En tiedä.
Onkohan hän yhä luonamme?
Kuuleeko hän meitä?
Toki hän on luonamme.
Mutta toisaalta ei ole.
Kooma on melkoinen mysteeri.
Miksi silmät tekevät noin?
Se on refleksi.
Tuntuu kuin hän puristaisi, kun otan häntä kädestä.
Eilen, kun panimme soimaan musiikkia ja nauhoja lapsuudestamme,
hän vähän itki.
Silverio, kuuletko minua?
Missä olet?
Tunnen, että kuulet.
Oletko nähnyt kaukosäädintä? -En.
Tätä miestä ei yritettykään auttaa.
Junassa ei päätepysäkillä ollut enää muita.
Siivooja löysi hänet.
Maannaisemme Refugio Domínguez.
Hei, Refugio.
Hei. -Onnistuimme löytämään hänet.
Meillä on ilo jututtaa häntä.
Kertokaa, mitä tapahtui.
Menin tavalliseen tapaan siivoamaan junanvaunua ja näin, ettei se ollut tyhjä.
Ensin luulin miehen olevan humalassa, koska se on täälläpäin tavallista.
Sitten näin kalat lattialla.
Miten voit?
Näytät väsyneeltä.
Rauhalliselta.
Seesteiseltä.
Mitä hittoa isä teki Santa Monican junassa?
Hän halusi tuntea itsensä meksikolaisemmaksi.
Mutta kaikkien meksikolaisten keskellä hänen päänsä räjähti.
Senkin höpsö.
Makuuhuoneessamme Los Angelesissa sattui vasta yksi outo juttu.
Nukuin vatsallani,
kun jokin tarttui jalkoihini ja alkoi vetää.
Se nykäisi minua ylöspäin. En mahtanut sille mitään.
Uni oli hyvin todentuntuinen.
Se tapahtui varmasti sillä hetkellä, kun Silverio sai kohtauksen.
Kiitos, kun toit hänet Meksikoon.
Hei, isä!
Hei, isä! Mikä tuon laulun nimi on?
En muista nimeä, mutta rakastan sitä.
Aina sinä teet noin.
Viet jotain pois ja sanot, ettet muista.
Tehän aina tanssitte isän kanssa sen tahtiin.
Poika, isäsi oli tylsä mies.
Hän ei tykännyt tanssia, ja minusta se on ihaninta maailmassa.
Kovat jätkät eivät tanssi.
Olin katsomassa kaikessa rauhassa kotona telkkaria, kun toit minut tänne.
Halusin vain nähdä sen elokuvan lopun.
Selvä, mutta voisiko joku kertoa, mikä sen laulun nimi on?
Mistä sinä puhut?
Veli, muistatko, mikä oli sen laulun nimi, jota isä meille lapsena vihelteli?
Minne sinä toit meidät? -Minulle hän ei viheltänyt koskaan mitään.
Älä lähde enää, murjaani.
Tule takaisin.
Lähdet, ennen kuin ehdin päästä elokuvaasi.
Edes statistiksi.
Jatkakaa matkaa!
Mistä te tulette? -Pohjoisesta.
Helvetistä, mutta siellä ei tiedetä, että he elävät helvetissä.
Minne viette häntä?
Etelään. Elvytämme hänet tällä. Hän korjaa itsensä taas ehjäksi.
Katsokoon koko maailma etelään!
Mistä tiedätte, että se on siinä suunnassa?
Isä!
Lorenzo!
Teidän pitää mennä toiseen suuntaan!
Ei, isä! Tulemme mukaasi!
Kääntykää takaisin! Ei täällä ole teille mitään!
Entä sinulle?
Nähdään, kun palaan!
Milloinhan se mahtaa olla?
Milloin?
Isä!
Tekstitys: Päivi Vuoriaro